Birutė Mar „LEDO VAIKAI“ (pagal autorės tėvų ir kitų 1941-1956 m. Lietuvos tremtinių Sibire prisiminimus)
![](https://soloteatras.lt/wp-content/uploads/2023/09/ledo-vaikai-cover-2-1024x279.jpg)
Pjesės autorė, režisierė ir atlikėja – Birutė Mar
Kompozitorius – Antanas Kučinskas
Scenografė – Kristina Norvilaitė
Kostiumų dailininkė – Indrė Pačėsaitė,
Videodailininkas – Karolis Bratkauskas,
Režisierės asistentė – Sigita Mikalauskaitė
Pjesėje panaudoti autentiški tremtinių eilėraščių fragmentai, motyvai iš D. Grinkevičiūtės knygos „Lietuviai prie Laptevų jūros“ bei E.Gudonytės „Karta nuo Sibiro“
Spektaklyje panaudotos nuotraukos iš Lietuvos nacionalinio, KGB muziejų rinkinių, šeimos archyvo ir tremtinio G.Martynaičio piešiniai.
Chorinės muzikos kūrinius atliko choras „AIDIJA“
Spektaklis sukurtas ir rodytas (2015-2023.05 mėn.) LNDT mažojoje scenoje. Nuo 2023 m. rudens – atnaujintas Solo teatro spektaklis.
Spektaklio trukmė – 1 val. 20 min.
ARTIMIAUSI SPEKTAKLIAI:
2024 m. SPALIO 9 d. 19 val. Vilniuje, Menų spaustuvėje. Bilietai: https://www.bilietai.lt/lit/renginiai/teatras/drama/birute-mar-ledo-vaikai–vienos-dalies-spektaklis-pagal-1941-1956-m-lietuvos-tremtiniu-sibire-autores-tevu-prisiminimus-solo-teatras-437350/
Nuotraukos iš spektaklio:
![](https://soloteatras.lt/wp-content/uploads/2023/09/Ledo-vaikai-sp--1024x684.jpg)
![](https://soloteatras.lt/wp-content/uploads/2023/09/Ledo-vaikai-sp-1--1024x684.jpg)
![](https://soloteatras.lt/wp-content/uploads/2023/09/Ledo-vaikai-sp-3--1024x684.jpg)
![](https://soloteatras.lt/wp-content/uploads/2023/09/Ledo-vaikai-sp-4-684x1024.jpg)
![](https://soloteatras.lt/wp-content/uploads/2023/09/Ledo-vaikai-sp-5-684x1024.jpg)
![](https://soloteatras.lt/wp-content/uploads/2023/09/Ledo-vaikai-sp2--684x1024.jpg)
![](https://soloteatras.lt/wp-content/uploads/2023/09/photo_1_27822814-1024x684.jpg)
![](https://soloteatras.lt/wp-content/uploads/2023/09/is-nac-dramos-teatro-saito.jpg)
Birutė Mar:
1939-siais Vokietijai atplėšus Klaipėdos kraštą, 1940-ųjų birželį į Lietuvą įriedėjo sovietų tankai, prasidėjo SSSR okupacija. 1941 lemtingą birželio 14-ąją ištremta apie septyniolika tūkstančių Lietuvos žmonių – šviesuolių, mokytojų, tarnautojų, ūkininkų. Su šeimomis tą dieną buvo išvežti ir mano mažamečiai tėvai. Jiems likimas lėmė augti vienoje jurtoje, lediniame Laptevų jūros iškyšulyje.
Tik 1998 metais Lietuvos Seimas priėmė rezoliuciją, nutarimą ir įstatymą, kuris teisiškai apibūdino sovietinius trėmimus: „okupuojančios valstybės vykdomi masiniai gyventojų trėmimai iš okupuotos šalies į savo – okupantės – teritoriją yra vienas sunkiausių karo nusikaltimų“. Bet anuomet tai buvo net vadinta „humaniška akcija“, tautos valymu, „siekiant nuslopinti išnaudotojų klasės pasipriešinimą“.
Mintis sukurti šį spektaklį kilo seniai, ji brendo iš lėto, po truputį vis daugiau sužinant apie tremtį. Mano tėvų vaikystė prabėgo amžino įšalo krašte, jie užaugo Sibire, prie Laptevų jūros, tačiau niekada apie tai nekalbėjo, nepasakojo, nes apie tai kalbėti buvo pavojinga, uždrausta, tabu. Tikriausiai saugojo savo vaikus nuo tos patirties, laikė tai giliausiame atminties dugne. Tik po 1991-jų, kuomet atsirado tremtinių prisiminimų publikacijos, sužinojau ir apie savo tėvų gyvenimą ten… Rumšiškių buities muziejuje tuomet buvo pastatyta jurta- „nacionalinis“ lietuviškas namas, kokiame tūkstančiai lietuvių gyveno Sibire. Tuomet savo akimis pamačiau, kokie buvo mano tėvų vaikystės namai…
Senelių ir tėvų, o taip pat ir tūkstančių lietuvių skausmas liko giliai, neišsakytas. Ėmiau galvoti apie šį spektaklį kaip apie savitą atnašavimą, to viduje paslėpto skausmo išgyvenimą – skausmo, kuris tebetūno tautos atmintyje ir kelia baimę, siaubą, amžiną klausimą: už ką? Ir pavojų, baimę: o jei rytoj pasikartos istorija ir mus vėl atplėš nuo savo žemės, namų, istorijos?
Sakoma, kai darsyk išgyveni, išpasakoji tai, kas labiausiai slegia – palengvėja. Nebelieka baimės ir lyg pabaisa viduje tūnančio siaubo. Todėl norisi apie tai prabilti garsiai, teatro scenoje – pakelti atminties „velėną“ ir papasakoti apie tai jau kitai kartai – kad ji sužinotų, iš kur mūsų tautos genuose slypi nesąmoningai išgyvenama baimė, nepasitikėjimas savimi. Paliudyti jau tiems, kurie nepatyrė anos tikrovės, pravesti savitą istorijos išgyvenimo pamoką.
Taip pat, noriu pati scenoje išgyventi savo tėvų patirtis, taip juos giliau pažinti ir suprasti, atjausti ir galbūt – išlaisvinti. Šį spektaklį skiriu jiems ir visiems, patyrusiems nepelnytą skaudžią lemtį.
Į pjesės herojės – tremtyje užaugusios mergaitės – paveikslą sudėjau savo mamos ir kitų „Ledo vaikų“ prisiminimų nuotrupas, detales, patirtis. Vaiko akimis pasaulis dar nepažeistas, nepažįstantis mirties, prievartos, praradimų skausmo; su nuostabių šiaurės pašvaisčių grožiu, stebuklingomis Kalėdomis jurtoje, iš pagaliukų pasigaminus eglutę ir ją papuošus popieriniais saldainiais; su svajone atrasti raudoną bumbuliuką, kuris kelionėje nutrūko nuo mergaitės suknelės ir nuriedėjo ant bėgių… Man labai graži ši mamos prisiminimų detalė: tik „bumpt“ ant bėgių – suknelės bumbuliukas, kažkieno gyvenimas, daugybės Lietuvos žmonių likimas…
– – – –
Iš mamos, Jūratės Vaičiūnaitės-Marcinkevičienės prisiminimų:
/…./ Tėvą ir tenai, Šiaurėje, vadindavo nacionalistu, nes jis niekam nenuolaidžiavo, nesitaikstė, nesilenkė, o tiesiai ir atvirai su visais kirsdavosi dėl bet kokios neteisybės. Jis nesuabejojo ir nepalūžo net sunkiausiais momentais, atvirai pasisakydavo prieš stalinizmą. Kartą išdėjo partorgui – jūsų tankai traiškė mano kraštą, bet manęs jie nesutraiškys. Kitą kartą suabejojo Stalino konstitucija ir nėjo balsuoti: – pažiūrėsim, kokia demokratiška mūsų konstitucija. Kai atėjo ir paklausė kodėl, atsakė: aš nenoriu, konstitucijoje laisvė balsuoti ar nebalsuoti. Už visą tą principingumą tėvas gavo dar penkerius metus kalėjimo. Mes išsaugojome nuosprendį, ten prirašyta tiek sūriausių kaltinimų nacionalizmu, tarybų valdžios išniekinimu, priešiška propaganda, kad jeigu iš tikrųjų būtų tiek pasakęs ir padaręs, tai turbūt būtų sušaudytas. Bet įrodyti anie daug negalėjo. Vienintelis daiktinis tos buržuazinės propagandos įrodymas buvo… Lietuvos Respublikos moneta su prezidento A.Smetonos atvaizdu.
Kai šiek tiek atsitraukė mirties pavojus, lietuviai pasistatė Bykovo iškyšulyje mokyklą, ten buvo kelios nedidelės klasės ir butas direktoriui. Trūko mokytojų, tad priėmė mokytojauti ir tremtinius, viską dėstė rusiškai, nes mokėsi čia įvairių tautybių vaikai. Kai buvau septintoje klasėje, išsikvietė po vieną mokinius toks atvykęs iš rajono atstovas, apie viską klausinėjo, o paskui – kodėl tu nestoji į komjaunimą? Sakau, esu tremtinė, tai ir nestoju. Labai įpyko, ėmė rėkti ir grąsinti: tai tau protivno sovetskoje obščestvo? Aš visai nutilau, nes jei dar žodis, tai bus kaip tėvui. Tas atstovas paskelbė, kad šita mokinė nesusipratusi ir turi būti atskirta nuo šeimos, jai negalima leisti toliau mokytis…
Vėliau, kai jau studijavau Novosibirsko technikume, dažnai siūsdavau laiškus mamai, o ji man juos grąžindavo, ištaisiusi klaidas. Tie mano diktantai paštu man tuo metu buvo vienintelės lietuvių kalbos pamokos…
– – – –
Iš tėvelio, Algirdo Marcinkevičiaus prisiminimų:
/…./ Mokiausi toje pačioje mokykloje su Jūrate. Klasės buvo gausios, po trisdešimt mokinių, o kambariai maži, ant staliukų pasišviesdavom į žuvų riebalų dėžutes įsistatę knatus, tie baisiai rūkdavo. Sąsiuvinių nebuvo, tai karpydavom laikraščius, siūdavom, sulenkę per pusę, ir rašydavom tarp spausdintų eilučių. Tirpindavom cheminį pieštuką ir suodžius, skiesdavom vandeniu – tai rašalas. Po karo gaudavom amerikoniškų sąsiuvinių, tai labai taupydavom,siaurindavom eilutes.
Mūsų mokytojai lietuviai beveik nemokėjo rusų kalbos, tai vis aiškindavosi, ką reiškia tas ar kitas žodis. O direktorius Kičkinas gyveno toje pačioje mokykloje. Buvau iš nedrausmingųjų, mane dažnai bausdavo kaip kas išmanė, kaip sugalvodavo. Kartą davė medinį šautuvą ir liepė ramiai stovėti mokytojų kambaryje. Gal kokias keturias ar penkias valandas išstovėjau – kojos visiškai nutirpo. Kičkinas kartais uždarydavo mokinį į karcerį – tikriau sakant, į savo šaltą sandėliuką, o ten išbūti kokias penkias ar aštuonias valandas – tikras siaubas. Kartą mane uždarė į tą karcerį kartu su jaunu baltu meškinu, o tas įpykęs vis bando grumtis ir drąskytis. Atsimušdavau šaldyta žuvimi, jos čia buvo daug prikrauta. Valgau tą žuvį ir meškinui duodu, tas kol ėda, nekliudo manęs, o kai tik suėda, vėl lenda drąskytis.
Mano tėvas visai įsisirgo, mirė 1948 metais. Motina atidavė medžioklinį šautuvą, kad brigadininkas Tarasovas padarytų karstą.
TARPTAUTINIAI FESTIVALIAI, GASTROLĖS:
- Maskvos XIII tarptautinis teatro festivalis “Stanislavskio sezonas” /Rusija, 2017/
- Kijevo tarptautinis moterų teatro festivalis “Marija”, skirtas Ukrainos aktorei M.Zankovetskai /Ukraina, 2018/
- Lietuvių dramaturgijos festivalis “Atgaiva” (Šiauliai, 2018)
Apdovanojimai:
Nominacija “Geriausias 2015m. nacionalinės dramaturgijos pastatymas” (“Auksinio scenos kryžiaus” apdovanojimai Lietuvos teatro menininkams).
…
Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos I-jo laipsnio žymuo “Už nuopelnus Lietuvai” – už monospektaklio “Ledo vaikai” sukūrimą, tremties ir rezistencijos istorijos puoselėjimą ir kultūrinę veiklą (2016).
https://www.teatras.lt/lt/naujienos/lndt-naujienos/birute_mar_apdovanota_uz_spektakli_ledo_vaikai/
…
Apdovanojimas “Lietuvos ąžuolai” – auksinis ženklas: “už tiesos liudijimą – tremčių ir laisvės kovų istorijos sklaidą Lietuvoje ir pasaulyje”, už spektaklio “LEDO VAIKAI” sukūrimą (2017)
Žiūrovų atsiliepimai
Lina Brogaitė-Kažemėkienė – aktorei Birutei Mar, fb 2024.02.16:
“Dėkoju už vakarykštį spektaklį “Ledo vaikai” Antazavės dvare. Labai giliai palietė, verkiau važiuodama namo ir galvodama apie artimuosius kuriems teko išgyventi trėmimą. Dar ir šiandien tvenkiasi ašaros, jos gal net ne liūdesio, bet ir ne džiaugsmo, lyg žinojimo, kad esi dalis visumos ir gali jausti tai, ką jaučia kitas. Esate nepaprasta!”
Aurelija Mykolaitytė, fb 2023.11.15:
“Vakar ir vėl mane stebino Birutė Mar savo spektakliu “Ledo vaikai”. Pasakoti savo šeimos istoriją, tai, ką patyrė patys artimiausieji – seneliai, tėvai, matyti jų veidus nuotraukose ir justi tarp žiūrovų (devyniasdešimtmetis aktorės Tėtis dalyvavo spektaklyje), sugrįžti prie skausmingų tremties patirčių – nėra paprasta ir lengva. Neįmanoma atsiriboti. Greičiausiai tik taip galima nusilenkti kančiai tų, kurie buvo paniekinti, išnaudojami, pasmerkti mirčiai.
Keista, keletas žiūrovų išėjo. Matyt, tikėjosi juoko, pramogos, gal jiems pasirodė, kad jų tai visai neliečia. Deja, teatras vis dažniau virsta pramogos vieta “liūdnais rudens vakarais”, o ne klausimais sau ir kitam.Solo teatras, aktorės Birutės Mar talentas, dar geba iš tiesų kreiptis į susirinkusius. Laukdama eilėje prie rūbinės, girdėjau, kaip vėl iš naujo vieni kitų klausinėjo, kaip visa tai žmonės galėjo ištverti. Toks teatras dar gyvas.Beje, vakarykštės dienos data ir šeimos saugomame atviruke – tikras teatras geba pasakoti mūsų visų istorijas.
Lina Asevičiūtė, fb 2015.01.14:
“LEDO VAIKAI” – aciū Birutei Mar ir Kristinai Norvilaitei, ir visai kūrybinei grupei ! Didžiuliai sveikinimai !!! tiesą sakant, nemaniau, kad gali būti taip gerai (ne specialistės nuomonė), man spektaklis paliko gilų įspūdį – pasirodo, sunkūs dalykai, jeigu jiems sugebėsi leisti, gali virsti visai kitkuo ir pakilti skristi. Tarsi mirties nėra, o yra Gyvenimas, yra Gyvenimo džiaugsmas ir jėga.. Puiki Kristinos scenografija ! Tobulai suvaldytos ir subalansuotos erdvės – laike, geografijoje, Ten ir Žemėje – leidžia veiksmui tekėti, plėstis tolyn, skrist toli už salės ribų, tik sulaiko, pritraukia ir neleidžia išskristi visai. Subalansuota ir solidžiai įžeminta. O dekoracijos, tiek įprasmintos, kad atgyja ir tampa gyvais dalyviais bylojančiais gyvą istoriją. Atsiprasau, man pasirodė, kad tai ne visai “mono”… ačiū Jums. “
Laimutė Ligeikaitė, fb 2016.01.10:
“Vakar buvau Birutės Mar monospektaklyje „Ledo vaikai“ Dramos teatro mažojoje salėje. Didelis ir labai prasmingas Birutės darbas, puiki Antano Kučnsko muzika. Sukrečiantis pasakojimas, paverkėm, susimąstėm… Buvo vyresniokų klasė atvesta, tai klausė išsižioję, nei vienas jokio mobiliako nepalietė. Kolegos, kas turite vyresnių vaikų, arba esate pedagogai – būtinai nuveskite vaikus susipažinti su šia skausminga mūsų istorija. Arba į kitus miestus pasikvieskite spektaklį – įsimintina istorijos pamoka.”
…
Alexander Surba (po spektaklio gastrolių Maskvoje, J.Vachtangovo teatre, tarptautiniame teatro festivalyje “K.Stanislavskio sezonas”), fb 2017.11.11:
“With the great pleasure I took part in organising Lithuanian National Theatre’s performance «Ledo vaikai» (Children of ice). This is the tale of one Lithuanian family, exiled in Siberia in soviet years, told by absolutely brilliant Birute Mar. The story full of truth, bitterness, but also love and beauty. Full of warmth when there is only cold around.
This issue is rarely discussed in Russia nowadays, and this fact makes the show even more important. Two «sold-outs» both times in a row. Huge audience feedback with standing ovations and honest tears.
Basically, it’s just a great performance and great, highly professional team. And a wonderful actress!
Ačiu labai! Pasirodymas palietė mūsų širdis. Malonumas. Aš esu labai laimingas ir dėkingas!
Давно в театре не было так легко и хорошо одновременно.”
Agnė Biliūnaitė, fb 2023.06.12 “Kai žiūrėjau Birutės Mar spektaklį “Ledo vaikai”, mačiau, t.y. jaučiau jį ne iš salės, bet nuo scenos. Kaip turbūt ir daugybė kitų tremtinių anūkų ir vaikų. Kai mirė mano Senelis, atėjo mintis, kad prisiminimų apie Sibirą daugiau nebebus, bus tik bendroji istorija, aprėpianti visus 135 000 ištremtųjų 1941-1953 m. Bet liko ne tik istorija, liko ir tas keistas liūdesys, ataidintis trečion karton, apie kurį savo tyrimuose kalba Danutė Gailienė ir kurį taip taikliai užkliudo Vytautas Kernagis: “ir pjauna širdį tarsi dobilą, lig gyvuonies, lig pašaknų, o vakarais kažko taip tolima, kažko nėra kažko nėra – lyg artimų” (žodžiai M.Martinaičio). Tai pažiūrėkit ir jūs birželio 14-ąją, Gedulo ir vilties dieną per LRT Plius “Ledo vaikus”. Kad ir jums truputį brūkšteltų per širdį tarsi per dobilą. Nes mes, Lietuva, jau ataugom – dar tvirtesni ir dar gražesni. Nes mes turim šaknis. Jas turi ir ukrainiečiai.”
Violeta Greičiūnienė, fb 2023.06.12 “Neįmanoma pamiršti šio spektaklio, neįmanoma pamiršti ir mūsų praeities. Jautru…”
Janina Vaitkevičius, fb 2023.06.12 “Mieloji Birute, tai šventa MALDA mano jau į Anapilį išėjusiai šeimai ir trims gyviems palikuoniams. Linkiu dvasino įkvėpimo visiems, kurie matys ir girdės…”
Alina Ramanauskienė, fb Solo teatras, 2023.10.04 “Puikus spektaklis, vertas “ Auksinio kryžiaus”. Kuo geriausios sėkmės Solo teatrui!!!”
– – – –
Birutė Mar. TREMTIES PASAKOS /Eilėraščiai, 2004/
I. Mamai
kai į traukinį suvarė –
apvilkau tau tą megztuką,
su raudonais bumbuliukais…
tu žaidei sau bumbuliukais –
bėgiai krūpčiojo, dardėjo,
traukinys iš lėto tolo –
žmonės ten kažko raudojo,
tu sukai sau bumbuliuką
ir visiems viena šypsojais ——
bet nutrūko bumbuliukas,
iš vagono išriedėjo
ir pasimetė tarp bėgių
it nuskriejęs pienės žiedas –
o tada ir tu raudojai,
už visus garsiau raudojai ——
tau kartojo – grišim, grįšim,
rasim tavo bumbuliuką,
ir ne vieną – pilną lauką
pamestų žiedų tėvynės ——-
traukinys iš lėto tolo,
žmonės ten kažko raudojo
tu ir vėl viena šypsojais ——-
II.
bet vaikystė –
ji buvo graži
ledinės žuvys ir naktys
dievų spindulingos pašvaistės
ilgi tylos vakarai
prie guolio prišalę kasos
it sniego baltos karalaitės
ir kažkas alsuoja
lygiai, giliai – visai šalia,
dar nemirė, delnu
paglosto,
ir vėl ramu —
tik į ledą sušalę kojos
tik į ledą sušalę kasos
tik į ledą virstantys žmonės
kaip pasakoj
tik balsas tavo –
namų
kur kitaip,
kur jau vasara,
obelys, obuoliai –
tokie vaisiai apvalūs, saldūs, raudoni –
jau sirpsta
III.
jei ant ledo lyties išplauksi
jei perplauksi šaltąją jūrą
kitą krantą pasieksi –
tėvynę
it kelionė į vieną pusę
metai – ledynmečiai slenkantys
skaidrėjančios atminties
sniegas tirpstantis…
nemirdavo žmonės
namo išplaukdavo –
graži buvo pasaka